PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Terrace House je show se šesti cizinci, kteří žijí společně
a my sledujeme jejich chování.
Připravili jsme krásný dům a auta.
- Neexistuje žádný scénář. - Ano.
Naším dnešním hostem je opět Buruzon Chiemiová.
- Jsme rádi, že jsi přišla. - Moc děkuji.
Ty jsi na našem pořadu závislá, že?
Tohle je ten nejlepší kšeft za celý rok.
- To ráda slyším. - Jsem nadšená.
V minulém díle se Hana mnohokrát snažila pozvat Ryoa na večeři,
- ale nezadařilo se. - Bylo to srdceryvné.
Nikdy jsem nepozval holku, která by mě neměla ráda.
Myslel sis, že to nemá cenu?
Jo a nechtěl jsem, aby ji to mrzelo.
Dobrá poznámka.
Myslím, že se Ryo snaží...
- Staví mezi ně hráz. - Přesně tak.
- Hraje to na jistotu. - Ano.
Dokonce se na radu zeptal i Vivi.
Řekněme, že existuje někdo, ke komu nic necítíš.
Dobře.
Šla bys s tím člověkem opakovaně na rande?
Pokud si sám nejsi svými city jistý,
- neměl bys ji pustit. - Jasně.
Ale pokud k tobě mám být upřímná,
nechtěla bych, abys s ní šel.
Co bys dělal,
kdyby se krásná žena tak horlivě ucházela o tvou přízeň?
Já bych se pochopitelně neudržel.
- Souhlasím. - Musel bych se
zakrýt, až někam sem. Stejně jako to asi dělá Ryo.
- Ehm... prosím? - Musel by sis zakrýt tělo?
- Jak to myslíš? - Ale proč?
- A deka by se zvedla. - Chápeš to, ne?
- Trochu jako stan. - Shochane...
Můžeš nechat oplzlé vtipy mně a Tokuiovi?
Neuškodilo by, kdyby byl Ryo upřímnější.
- Naprosto souhlasím. - Na dámy to neudělalo velký dojem.
- Začíná mě štvát. - Mě taky.
- Takové typy jsem měla čest poznat. - I já.
- Vadí mi to. - Jemu je jasné,
že se líbí Vivi.
Ale nepoznám, jestli se ona líbí jemu.
Vivi se do toho opřela. Pořádně.
Přesto to mohl opětovat.
- Přesně. - Nějaký náznak, že se mu líbí.
Vtipkuje s ní, ale není jasné, jestli ho i ona přitahuje,
- nebo ho to zneklidňuje. - Nepoznám to.
- Chápu. - Dobrá poznámka.
Dokud s ní bude takhle flirtovat,
Vivi to bude mylně považovat za známku zájmu.
- Rozumím. - Je nerozhodný.
Basketbal je vždy na prvním místě. Je těžké zvládnout obojí najednou.
Přimělo mě to vážně přemýšlet.
Podle mě se až moc snaží působit jako pan hodný.
- Myslíš? - Asi ano...
Nikomu to nepomůže.
Líbí se mi, jak dámy rozebraly Ryoovu image perfektního muže.
Mám z toho radost.
Znám takového člověka z mého okolí.
Je to jeden z mých tanečníků, Koji z With B.
Hrával americký fotbal.
- Byl kapitánem mužstva. - Určitě po něm letěly všechny holky.
Přesně tak.
Viděla jsem, jak odmítal ženy, které po něm šly.
Neříká nic narovinu.
Přesně.
Chce, aby to ta žena vyčetla mezi řádky.
Prostě se začne chovat tak, aby bylo zřejmé, že nic nebude.
Za všech okolností je příjemný.
Přesně, a myslí si, že je laskavý.
Nikdy by neřekl nic zpříma, aby tomu druhému neublížil.
Štve mě, když to vidím.
Zajímavé. Přesně to dělá Ryo.
- Víš, jdu na večeři s kamarádem. - Dobře.
- Promiň. - To je v pohodě.
- Mrzí mě to. - To nic.
To bylo pro Hanu těžké.
Vídáme ji teď často plakat.
Vivi říká, že by ráda měla ve všem jasno,
- ale první krok neudělá. - Je to moc riskantní.
Ryo musí situaci vyřešit.
Jen on může vše napravit.
Brzy uvidíme Kaiovo vystoupení.
- Nemůžu se dočkat! - Připravuje se.
Těším se, až uvidíme celé číslo.
I já.
Jsi z něj tak nadšená.
Budu ho zbožňovat, i když to strašlivě podělá.
To je velmi povzbudivé.
- Jsi tak štědrá. - Fanoušci ho podrží.
Ukážu ti, jak vypadá skutečná laskavost.
Co You navrhuje, není laskavost. Ne pro začínajícího komika.
30. TÝDEN
NEVINNÝ
TOHO CINEMAS ROPPONGI HILLS ROPPONGI, TOKIO
- Moc se na film těším. - I já. Díky za pozvání.
Nemyslím, že jsem kdy viděl nějaký film dvakrát.
Díky.
- Kolik to stojí? - Prosím?
Kolik to stojí?
Já platím. Pozval jsem tě.
Ne, ale já na to chtěla jít.
Taky se těším.
Dobře, tak já vezmu popcorn.
- Jaký popcorn si přejete? - Slaný a karamelový, prosím.
Nikdy jsem neměl jenom slaný.
Nikdy jsi neměl obyčejný popcorn?
Je to tenhle sál.
Máme skvělé místa.
Až úplně vzadu.
- Ulovili jsme super místa. - Díky tobě.
Popcorn sníme dřív, než začne film.
Taky si myslím.
- Slaný je dobrý, že? - Jo, moc mi chutná.
Byl to skvělý film.
Brečel jsem, i když už jsem ho viděl.
- Ty jsi brečel, že jo? - Jo.
Zdálo se mi, že něco slyším.
No... bylo to...
- Jsem nový fanda Beatles. - Půjdeme na večeři?
- Jistě, pojďme. - Výborně.
- Napijeme se? - Na zdraví.
- Díky za dnešek. - Nápodobně.
Výborné.
Ukazuje tvůj profil na Instagramu spoustě lidí.
- Lily? Ale proč? - Jo.
- Chlubí se s tebou svým přátelům. - Šílené.
Říká třeba: „Podívej s kým šel Tupas na večeři.“
Ti lidé uvidí můj profil, pak se podívají na náš pořad
a řeknou si: „Proč vypadá jinak v televizi a na Instagramu?“
Tohle jsi už říkala předtím,
ale osobně vypadáš asi milionkrát líp.
- Jsi moc hodný, ale to není pravda. - Ale je.
Jsi krásná a měla bys na sebe být pyšná.
Během těch dvou týdnů
jsem k tobě začal něco cítit.
A určitě je to něco jiného než to,
co cítím k Vivi nebo Haně.
Aha.
Abych byla úplně upřímná,
nečekala jsem, že se mi bude někdo dvořit.
- S tebou si často připadám zvláštně. - Vážně?
Je těžké udržet s tebou oční kontakt.
Říká se o mně, že mám spoustu zkušeností s opačným pohlavím.
Prý mluvím jako společnice z pánského klubu.
Ale já jsem jen normální 21letá holka.
Opravdu nemám tolik zkušeností.
Jedna z věcí, co se mi na tobě líbí...
skrývá se v tobě víc, než se zdá.
Jsem ráda, že jsem potkala někoho,
kdo si najde čas poznat mé pravé já.
Než přinesou dezert...
Páni. Co v tom máš?
Co? Proč?
Díky...
- Jsi moc hodný. Díky. - Není zač.
Páni!
Je tam osuška a...
- Ručník na hlavu? To je super! - Ano,
a ještě menší ručník, který se snadno nosí.
Koupil jsem si pro sebe stejnou sadu v jiné barvě.
Vážně?
Mám takovou radost.
Moc děkuji.
Potěšení je na mé straně.
Dám na to cestou domů pozor.
A pak se pochlubím Haně.
- Bylo to výborné, že? - Ano.
- Mám to přesně. - Nech mě zaplatit.
To není nutné.
Platíš za mě celý den.
- To nic. - Nemám drobné nazpět.
Vítej doma.
Právě jsme o tobě mluvily.
- Pomlouvaly jste mě? - Ale co tě nemá.
- Proč bychom to dělaly? - Hlupáčku.
Co máš v té tašce?
- Všimla sis rychle. - Počkej, co je to?
Krém na ruce a osuška.
A taky menší ručník. Je to dárek od Tupase.
- Proč jsi tak šokovaná? - To je pecka!
A navíc, prý si koupil vlastní sadu v jiné barvě.
- Budete spolu ladit? - Překvapil mě.
Jsou to stejné sady?
- Asi budu zvracet. - To je šílené.
Bavila jsem se. Celou dobu. Od začátku až do konce.
Co jste si dali?
- Italskou kuchyni. - A v luxusní čtvrti Roppongi.
- Zaplatil za večeři. - Je to gentleman.
Dokonce koupil i lístky do kina.
- To je krása. - Tak jsem vzala popcorn a pití.
Zní to skvěle.
Mám z toho radost.
Řekni mi úplně všechno.
- Povídej. - Zrovna nedávno,
když jsi tu nebyla, nám Tupas vyprávěl, jak neumí vyznávat lásku.
- Ale evidentně to chápe velmi dobře. - Jo, mluvil nesmysly.
- Ví, jak někomu udělat radost. - Přesně.
Asi se mi líbí.
Umíš si ho představit jako partnera.
Jo, nebo ne?
Samozřejmě, že ano.
BASKETBALISTA
HANA KIMURAOVÁ PROFESIONÁLNÍ ZÁPASNICE
ZAČÍNAJÍCÍ KOMIK
EMIKA MIZUKOSHIOVÁ UNIVERZITA J. F. OBERLINA
OSOBNÍ ASISTENT
VIOLETTA RAZDUMINAOVÁ MODELKA
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020
Kde jsi dnes byla, Hano?
Byla jsem s Harukou, která tu dřív bydlela.
- Emika byla s námi. Šly jsme na oběd. - Aha, vzpomínám si.
Pak jsem šla na trénink.
Potom jsme pořádali wrestlingový seminář.
- To existuje? - Jasně.
Co učíte?
- Ukazujeme dětem, jak wrestling funguje. - Opravdu?
- Ty taky učíš? - Super.
Chodí k nám i obyčejné ženské.
Hano, pojedeš na wrestlingový trénink?
- Pojedu? - Příští týden.
Já někam jedu příští týden?
- Chci říct, budeš mít volno? - Promiň, špatně jsem ti rozuměla.
Takže příští týden, jedenáctého večer.
Nebo třináctého nebo čtrnáctého.
Tak třeba třináctého.
- Fajn. Večer ti vyhovuje? - Jasně.
Říkal jsem si, že...
bychom šli sportovat.
Takže... znáš Trampoland?
Počkej, ty víš o Trampolandu?
- Slyšel jsi o tom? - No jistě.
- Byl jsi tam? Já ne. - Ne.
- Chceš jít? Půjdeme? - Jasně, vyrazíme.
- Super, domluveno. - Co je Trampoland? Kde to je?
- Mají tam plno trampolín. - Celou kupu.
Může to být super zábava.
- Bude to fajn, určitě. - Zní to skvěle.
Budu se řehtat tak, že si možná učurnu.
Asi si vezmu plínku.
ASAGAJA, TOKIO
Dámy a pánové, jste připraveni na druhou polovinu?
Tak vás prosím o potlesk pro našeho chlapáka...
Kaie!
KAI KOBAYASHI NAROZEN V ARIZONĚ
2013: VYSTUDOVAL STŘEDNÍ ŠKOLU 2016: STĚHOVÁNÍ DO JAPONSKA
Ahoj.
2019: WATANABE ENTERTAINMENT COLLEGE 5 MĚSÍCŮ NEZADANÝ
Ahoj, Kai.
Mám tři otázky.
Takže, psi.
Ti mají na práci jenom ležet a být roztomilí, takže...
co dělají ve volném čase?
Druhá otázka:
Proč japonští kravaťáci ještě nevymřeli?
- Bože. - Tyvole...
Nedělám ze sebe blba, chápete?
Je to vážně míněná otázka, protože tihle lidi
se probudí každý den v 6:30, sami ve svý podělaný posteli,
protože je manželka nevojela už od roku 2014.
Tihle lidi... asi moc nešukají, co?
Vyjdou do toho malýho obýváku...
Depresivní...
Přijdete domů a celá podělaná rodina už dávno spí.
Nacpete se zbytkama hnusný večeře, co nesnědla hnusná manželka.
Jednou jedete vlakem, který
je přeplněný. A zničehonic zastaví.
Zastaví.
Zastaví, protože z něj skáče tolik lidí.
A vy to ještě nevíte, ale za rok to budete vy.
- To je drsný. - Jste to vy.
- Až moc. - Ale vy to ještě nevíte.
Má třetí otázka...
Ony spolu souvisí.
Kdo vymyslel slovo „bradavka“?
Vážně? „Bradavka“?
Bradavka?
BJ, nechceš na pódium?
Nechci, ale ostatní by byli rádi.
Kámo, upřímně... bylo to drsný.
Pravda o kravaťácích od někoho,
kdo evidentně nikdy pořádně nepracoval.
To bylo... ale přesto díky moc, Kai.
Ty holky mají kytky, skoro jako...
kdyby věděly, že jdou na pohřeb.
Stand-up jsem viděla poprvé v životě.
- Bylo to pro mě nové. - I pro mě.
Jsem ráda, že jsme šly.
- Já taky. - Byl to skvělý zážitek.
Jo, ale ta část o kravaťácích...
Řekla bych, že zašel moc daleko.
Nepřišlo mi to vůbec vtipné.
Určitě chtěl, aby to vyznělo jako satira.
Ne jako ponižování.
Ale myslím, že v publiku urazil spoustu lidí.
- Jo. - Tím, jak to řekl.
Kdyby mluvil z vlastní zkušenosti, bylo by to jiné.
Byl by v lepší pozici, aby o tom mluvil.
Ale protože není z toho světa,
vyznělo to hodně neuctivě.
- Ahoj. - Dobrý večer.
- Kde jsi byl?
Není ti zima? Byl jsi na střeše?
Jo, četl jsem si tam.
Ty se po mně opičíš.
Chodíš si tam číst?
Miluju to.
Skoro jsem tam umrzl.
Kai ještě není doma?
Nevím, jestli dnes přijde.
Chci tričko, které měl na sobě.
Kai má svůj vlastní merch?
- Ne, na tričku měl napsáno... - „S dietou začínám zítra.“
- Bylo super. - Chlubí se tím.
- Na mě to funguje. Kup mi ho. - Zajímá mě, proč ho má.
- Proč? Kup si ho sama. - Kup mi ho, tati.
- Tati? - Prosím, tati.
Tatínku, chci grilovat.
- Ty hubnout nemusíš. - Ne, začínám od zítra.
„S dietou začínám zítra.“ Pamatuješ?
- Zajdi si do Gyu-Kaku. - Gyu-Kaku...
Možná si v Gyu-Kaku dám menu Sněz kolik můžeš.
- Vaří dobře. - Taková nostalgie.
- Vítej doma. - Jsem doma.
Vítej doma.
- Vítej doma. - Pardon, lidi.
- Za co? - Jo, proč?
- Nebylo to vůbec vtipný. - To není pravda.
Vážně?
- Líbilo se mi to o psech. - Co?
To jak jsi mluvil o psech.
- Moc díky. - Bylo to super.
Máme vázu?
Já jsem jednu koupila.
- Hano... Hano? - Je přímo támhle.
- Dneska jsem se bavila. - Ty lžeš.
- Opravdu. - Co to povídáš?
Bála jsem se, že nebudu stíhat.
Ale rozuměla jsem hodně. Líbilo se mi to.
- Já jsem zklamaný. - Ale proč?
- Byl jsi dobrej. - Nech toho.
- Ne... proč? - Nech toho.
- Kdo to namaloval? - Já.
Vypadá to skvěle. Co je to? Oko?
Na náhodném místě vyrašilo vědomí,
a roste z něj květina.
- Aha. - Ještě to není hotové.
Hluboká myšlenka.
Co si o svém vystoupení myslíš ty?
- Stálo zaprd. - S těma kravaťákama jsi to přehnal.
- Jo? - Promiň, že to říkám.
Promiň, že to musím být já. Je to jen můj osobní názor.
- Možná to bylo přes čáru. - Pár lidí se zasmálo.
Nebylo jak na to navázat.
- Jak to myslíš? - Diváci... Jak to jen říct?
- Bylo to moc konfrontační. - Rozumím.
Jen můj osobní názor. Někoho se to mohlo dotknout.
No... o tom je humor.
To je taky pravda. Chápu, jak to myslíš.
Já ti rozumím. Ale... jen...
Bylo to krutě upřímné.
- Všechno ostatní bylo vtipné. - Díky.
- Podělal jsem to... - To ne.
- Ale víš... - Budeš se zlepšovat.
Co jiného můžeš dělat, než na sobě pracovat?
Máš pravdu.
Když mám depku... Někdy to končí zklamáním.
Přijdu domů a ostatní se ptají, jaké to bylo.
Špatně se o tom mluví, že?
Ale kdybych přišel domů a zůstal sám,
vařily by se ve mně negativní emoce.
To je pravda. Může být užitečné si poslechnout ostatní.
- Jdeš nahoru? - Ne, budu ještě malovat.
Ty jsou hebké. Tvoje vlasy jsou...
úplně dokonalé.
- A taky krásně voní. - Nepovídej.
- Voní, že? - V baru bylo zakouřeno.
Voníš jako Micukoši.
Micukoši? Ten obchod?
- Smrdím hospodou. - Chápu.
- Moc hezky voníš. - Cože?
Ty sis přivoněl k vlasům? Nech toho.
Dost. Voní hezky?
- Určitě. - Vážně?
Včera jsi měl mikinu, kterou jsem si půjčila.
Ano.
Voněla ti?
- Vůbec. - Promiň.
- Ale ne, voněla krásně. - Promiň.
Měla jsem radost.
Když jsem tě v ní viděla.
Protože nosím svou vlastní mikinu?
Ne, bála jsem se, že nebude vonět kvůli mně.
Ona vždycky krásně voní, že jo?
Vážně, když jsi poprvé přijela,
seděla jsi přímo tady a tvá vůně mě úplně dostala.
- Je čas to vzdát, Hano. - Konec hry.
Po tom veřejném projevu náklonosti.
- Je příliš pozdě. - Přesně tak.
Hana zatím Ryoovi nic o svých citech neřekla,
ale už teď je všechno jasné.
Bojovala ze všech sil.
Když se někdo začne takhle chovat, nedá se už nic dělat.
To bude část jeho taktiky „Snad to pochopí“.
Nechtěla bych být v té situaci,
vidět jak ji hladí po vlasech a jak spolu flirtují.
- Máš pravdu. - Podle mě zašel moc daleko.
Na Hanině místě bych se snažila nebýt s nimi
- v jedné místnosti. - Vidět je spolu je pro ni těžké.
Ryo požádal Vivi o radu v jeho situaci,
on ví, že k němu Hana něco cítí, ale sám ten pocit nesdílí
a neví si s tím rady.
Přesto Vivi flirtuje s Ryooem i před Hanou.
Nevím, co si o tom mám myslet.
Ta podezřívavost je oprávněná.
- Nemůžu si pomoct. - Ale protože Hana nic nepodnikla,
- nedá se nic dělat. - Máš pravdu.
Pokud se ale Vivi k něčemu nerozhoupe, nechápu její motivy.
- To je pochopitelné. - Jo...
Zatímco v trojúhelníku roste napětí, my máme...
Tupase!
- Ukázkový gentleman. - Skvělá práce.
- Vyložil karty na stůl. - Bylo to krásné rande.
Dokonce připravil i dárek, jako kdyby byl zkušený svůdník.
Děsí mě, jak je ve 22 letech tichý.
- Máš pravdu. - Až moc.
Chová se, jako by mu bylo 54.
- To je generací, se kterou pracuje. - Myslím, že
mileniálové se takhle chovají běžně. Jsou v pohodě.
Emika říkala, že je šťastná a že ji přitahuje.
Ale kdyby to neřekla, nepoznala bych to.
Těžko říct, jestli je opravdu ráda.
Co přesně říkala ostatním děvčatům?
Hana se ptala, jestli by s ním chodila.
- Řekla: „Ano.“ - „Ano, to by šlo?“
- To zní povědomě. - Co ty ruce?
- To Emika nedělala. - „Ano, to by šlo.“
S tím gestem je to perfektní.
- Ona to neudělala? - Nepoužila žádná gesta.
Zdá se, že Kai se snaží o sblížení s Hanou.
Když Hanu utěšoval, nepoužíval
jen milá slova, ale byl opravdu upřímný.
Možná máš pravdu.
Opakoval, jak je krásná.
A že je talentovaná a vtipná.
„Ty znáš Trampoland?“
Byla tak nadšená.
Od příchodu do Terrace House se Kai ještě nikdy tak nenadchnul.
- Trampoland to dokázal. - Je to poprvé.
Možná máš pravdu.
Co si myslíte o jeho vystoupení?
Máš pravdu. Měli bychom se zeptat expertů.
Americký stand-up je úplně jiný žánr.
Nejsem zběhlá v tom, co vyvolává smích v Americe,
- ale přišlo mi to trochu drsné. - Že?
Neřekl bych, že se mu líbí tak černý humor.
On si myslí, že klíčem ke stand-upu je ten pochmurný tón.
Nemá rodinu,
ale mluví o hnusném jídle, které vaří manželka.
Nemluví z vlastní zkušenosti, takže to nemá takovou váhu.
Ten vtip by mohl fungovat od někoho, kdo má za sebou pár rozvodů.
Snaží se napodobovat někoho jiného.
Pravděpodobně.
„Opičí se“, tak to dělají začátečníci.
Tak začíná každý. Napodobuješ vzory.
Ovšem má skvělý hlas.
Hlas je skvělý, ale měl by zapracovat na své osobnosti.
Zní jako někdo se smyslem pro umění.
Musí se víc snažit, aby tomu dostál.
- Máš pravdu. - Přesně tak.
U všech tří párů se něco děje.
- Ano. - Pokrok.
Když to půjde dobře, budeme mít tři páry.
To se ještě nikdy nestalo.
Když to předpovídáme, tak se to nakonec nepodaří.
- Není to snadné. - Občas jsme tak blízko.
- Chtěl bych, aby se to stalo. - Ryo by měl jednat.
- Je nejvyšší čas. - Do toho.
Ryo, pořád si chceš udržet svou dobrou pověst,
ale když si nepospíšíš... nedopadne to dobře.
Chtěla jsem si s tebou dát Colu, ale skoro žádná nezbyla.
- Dáš si? - Rád.
- Vypadá to dobře. - Prosím?
Nic. Jen těstoviny.
Těstoviny, jo?
Tuhle jsem viděl recept na hot pot.
- Recept na hot pot? - Ano.
- Mluvili o přípravě hot potu. - Aha.
Je tu recept na solenou sajru.
- Ahoj. - Dobré ráno.
- Moje stará kuchařka.
Tu jsem si koupila, když jsem se přestěhovala do Japonska.
- Páni. - Snad se bude hodit.
Pohodový víkend.
Jo...
Venku je tak hezky.
- Je teplo. - Že?
Rád se během zimy zachumlám v teple.
- Třeba pod kotacu. - Jasně.
Začalo období dekorativních světýlek.
- Zbožňuju je. - Já taky.
Byl jsi někdy v Yomiuri Landu?
- Pochopitelně ne. - Ne?
- Asi to dává smysl. - Nebyl jsem tam.
No jasně. Zapomněla jsem.
- Jsem v Tokiu jen deset měsíců. - Jsi tu jen chvíli.
A co Disneyland?
Jen jednou, na výletě se školou.
Na Yomiuri Land mám hezké vzpomínky.
- Chtěl bych jít. - Je to zábava.
- Mají tam horské dráhy? - Budou to mít krásně nasvícené.
Do konce roku zbývá jen měsíc a půl.
Máš pravdu.
Máš hlad?
Ani ne, proč?
Právě jsem se vrátil z Ósaky.
Přivezl jsem roládu Dodžima.
- Znáš ji? Chceš ochutnat? - Je hodně známá a fakt dobrá.
Vypadá skvěle.
- Vezmi si. - Můžu si ji nechat na snídani?
- To byl dárek? - Prosím?
- Ne, koupil jsem to. - Takže suvenýr.
Proč by mi to někdo dával?
- Jsi hodný. - Nechám ji v lednici.
Jak dopadly zápasy?
Oba zápasy jsme prohráli.
- Ale snažili jste se. - Díky.
Kde jsou ostatní?
Tupas asi ještě pracuje.
Jo. Kai a Emika spí.
Máš jiný účes.
Co se stalo?
- Jsou vyžehlené? - Byla jsem u kadeřnice.
Jsou tak hebké.
Tak to bude ono.
- Vypadáš unaveně. - Mám toho dost.
Možná bys měl jít brzy spát.
Nevím, jestli dokážu usnout.
Proč ne?
- Co to máš dnes na sobě? - Co je s tím?
- Proč? - Moc ti to sluší.
Kam jdeš?
Musím si nabít počítač.
Když přijdeš domů, mám pocit, že tě vidím poprvé.
- Ano? - Mám to tak jen já?
Půjdu se převléknout a podívám se na gauči na film.
- Dej si, jestli chceš. - Díky.
Jdeš si lehnout?
Ne. Nemůžu spát, tak zůstanu ještě vzhůru.
Budeš se dívat na telefonu?
- Počítač by byl lepší. Nemáš ho tady? - Jo.
Chceš se dívat společně na počítači?
Nemůžu se teď přihlásit na Netflix.
Neměnila jsem heslo, ale nejde to.
Nevím proč to nefunguje.
- Tohle znamená „zrušit“, že jo? - Jo.
- Už je to tak dlouho. - Tohle je v pořádku?
Ano, je. Možná by pomohlo, když to restartujeme.
- Co se stalo? - Nemůžu se přihlásit na Netflix.
- Proč ne? - Nevím.
- Proč se to děje? - Nefunguje server?
Možná je špatně heslo.
- Potřebujeme kreditku? - Mám pro ni dojít?
Přinesu svojí. To je v pohodě, počkej tady.
Dobře.
- Vyhrála jsi zapas? - Vyhrála.
Teď v sobotu?
Jo, v sobotu... Měla jsem dva zápasy.
- Našel jsi prádlo? - To jsi udělala ty?
- Je pořád v sušičce. - Díky.
Chtěl jsem se tě na to zeptat.
Díky.
Přivoněla jsem si.
Cože?
Muselo hrozně smrdět.
Dělám si srandu.
Proč jsi tak vystrojená? To je tvé civilní oblečení?
- Ne, slavily jsme dnes s Jungle. - S Kyonou, že?
Co jste slavily?
Měla čtvrté výročí.
- Čtvrtý rok v ringu? - Jo.
- Začala pátý rok. - Takže je nad tebou?
- Jo, tohle je můj čtvrtý rok. - Takže jste začaly stejně.
Jsem ve čtvrtém a ona začala pátý.
- Aha, chápu. - Fajn.
- Takže... - Dobře.
Můžeme? Ty se chceš taky dívat?
Jasně.
- Vidíš na obrazovku, Hano? - Ano.
Tohle je ta sestra?
Je to autista a ona je jeho první přítelkyně.
Jak se seznámili?
Chodili na stejnou střední školu.
Jak sbalíš holku?
Jak to myslíš?
Ve skutečném světě, jak sbalíš holku?
- Partnerku? - Ano.
Zeptej se profíka.
- Jak sbalíš partnera? - Proč mě?
Co?
Jak sbalíš kluka?
- Jak ho oslovíš? - Ano.
Asi bych dala najevo, že k němu něco cítím.
Dala bych to najevo, ale počkala, až to on opětuje.
- Chápu. - Málokdy udělám první krok.
Většina dívek spíš vyčkává.
- Ale já se vyjádřila jasně. - Že se ti líbí?
Ano, že mám o něj zájem.
Když se k ničemu nerozhoupe,
budu předpokládat, že nemá zájem.
To je chytré.
Soužit se kvůli němu je ztráta času.
Mám raději vážnější vztahy.
Nechci, aby si se mnou zahrával.
Táhne mě to k lidem, kteří jsou odvážnější než já.
Když udělám první krok,
riskuji, že mi ta role zůstane.
A to není moc romantické.
Budeme se dívat dál?
Prosím.
- Vidíš dobře? - Ano.
Promiň.
- Vidíš? - Jo, vidím dobře.
Není ti zima?
Trochu.
Počkej, nezapínej topení.
- Fouká přímo na tohle místo. - Cože? Vážně?
Jsem v pohodě.
- Chceš polštář? - Ne, nechci.
Nechceš ho?
- Je mi hezky. - Můžeš si ho vzít.
Není moc velký? Je ti hezky?
Je moc velký?
Udělej si pohodlí.
- Chce se ti spát? - Ne.
Vypadáš ospale.
Já ti rozumím.
Vidíš?
Jak můžeš tak hřát?
- Já? - Jo.
- Vážně? - Jasně.
Ty jsi studená.
- Musí ti být zima. - Je.
Počkej, nezapínej to.
Tak děkuji.
Přímo takhle. Díky.
Opravdu jsem se ho snažila pozvat na rande.
Ale když jsme si to naplánovali, nevyšlo to.
Vím, že byl nedávno zraněný
a zřejmě se potřebuje soustředit na basketbal.
Doufala jsem, že se mi vyhýbá kvůli tomu.
Ale když jsem je předtím viděla...
bylo mi to všechno jasné.
Ryo nemá plnou hlavu basketbalu.
Jen se mu nelíbím.
Nepovažuje mě za možnou partnerku.
Nechce mě, chce Vivi.
Ti dva se mají rádi.
Chci znát pravdu. Možná se ho zeptám.
Možná to udělám.
Smějí se tak nahlas.
Netuším, co by řekl.
Jo...
Proč se nic nestalo?
Na co čekají?
V čem je problém?
- Jsem naštvaná. - Proč se o nic nepokusil?
Takové zklamání.
Počítá se to jako „nula bodů“?
- Samozřejmě! - Vždyť se nic nestalo.
Počkej chvíli.
Když si o ženu takhle opřeš hlavu, musí se to počítat.
- O čem to mluvíš? - Nic to neznamená.
- Vůbec nic. - Co se to tam vlastně dělo?
Proč jí zahříval ruku loktem?
- Přesně tak. - Bylo to hrozné gesto.
Líbí se mu, nebo ji bere jako pohodlný kus nábytku? Není to jasné.
- Vážně? - Mohl ji držet za ruku.
- Tak by ji zahřál. - Ale když to udělá,
- je to jako přiznání. - A přesně v tom se pleteš.
Musí si ji vzít, protože se drželi za ruce?
No samozřejmě, o tom to celé je!
- V jakém vesmíru? - Jsou propojeni.
Kam na ty nesmysly chodíš?
Říkej si co chceš, ale u mě z toho byla svatba.
Celá tvá rodina je absurdní.
Slyšíš to? Řekla, že jsme absurdní.
Promiň.
Kdyby stál před soudem,
uznali by ho úplně nevinným.
Je to stejná logika, jako když úchyl tvrdí,
že se ženy dotkl jen touhle stranou ruky.
- „Touhle stranou, ne dlaní.“ - Být to dlaň, je vinen.
Dotkli se lokty. To je nehoda.
Měl hlavu na jejím rameni, to bylo vzrušující,
ale pak klouzal dolů.
- To je na polibek daleko. - Mohl se takhle opřít.
Přesně tak.
- Takže klíčem k polibku je vzdálenost? - Pak ji mohl chytit za ruku.
- Chápu. - A to znamená, že by se měli vzít, že?
- Bez debat! - Co je to s tebou?
Držet se za ruku je jako podepsat svatební smlouvu.
Nemyslím, že by se to počítalo jako snaha.
Podle mě ano.
Proto nikdy v basketu nevyhraje.
- Vážně. - Ne, pokud hraje takhle.
Že? Musíš vědět, kdy se pustit do útoku.
Já hrál basketbal deset let a hráči dělají jednu věc.
Testují, jak blízko se mohou přiblížit, aniž by to byl faul.
- Přesně to dělá. - On tedy zkouší, jak daleko
může zajít, aniž by mu odpískali faul.
Slepě jsme věřili, že Ryo to umí se ženami.
- Všichni jsme tomu věřili. - I já.
- Ale není to tak. - Spletli jsme se?
- Možná chce, aby první krok udělala ona. - Asi ano.
- Jaký první krok? - Vyznání?
Nebo polibek, cokoli. Chce, aby se o něj snažila.
To není správná taktika. Měl by být aktivnější.
On nemůže. Příliš mu záleží na Haně.
Bylo by to nezodpovědné.
- Pokud to tak je, tak je to malý člověk. - Ano.
Jak to myslíš, malý?
Jako schopnostmi.
Jak bych mohl vědět, jak je ve skutečnosti velký?
Kdyby ho Vivi políbila, nemusel by se starat o Haniny pocity.
- To není pravda. - To by bylo ostudné.
Jen říkám, že tak přemýšlí. Ukázalo by to na jeho vychytralost.
- Musí jednat podle sebe. - Přesně tak.
Nebo se mu Vivi nelíbí.
- Ano. Mám takové tušení. - Je to možné.
Možná chodí s někým mimo dům.
- Nebo ji prostě nechce. - Opravdu si to myslíš?
- Kdyby ji chtěl, něco by udělal. - Stoprocentně.
Doufám, že s ní neflirtuje, když ji vlastně nechce.
- To by se mi nelíbilo. - To je ta nejhorší možnost.
- Hlavně, když ví, co cítí ona. - Kdyby flirtoval,
- ale nechtěl vztah... - To by bylo hrozné.
- Zničilo by mě to. - Nikam se neschová.
- Vůbec nikam. - Ani jedna varianta se mi nelíbí.
Nemá na výběr, musí s pravdou ven.
To by bylo nejlepší.
- Je to dobré? - Měla bych držet dietu,
ale když to Ryo koupil, dám si.
Pohrávaly jsme si s myšlenkou,
- zeptat se Ryoa na rovinu. - Jo.
Co si myslíš?
Podle mě je to dobrý nápad.
Jestli to chceš vědět, zeptej se. Taky bych to ráda věděla.
- Samozřejmě. - Ale bojím se zeptat.
Byla bych ráda, kdyby ses zeptala ty.
- Měla bych pro něj dojít. - Už je doma?
- Jsem doma. - Vítej doma.
- Zrovna jsme si... - Jaké to bylo?
Výborné. Tupas si přidal.
- Ryo, máš chvilku? - Jasně.
- Můžu se nejdřív vysprchovat? - Samozřejmě, počkám.
- Hned jsem zpátky. - Nespěchej.
Dobře.
- „Dobře.“ - Dobře.
Bože, bojím se.
Jeho odpověď by mě mohla bolet.
Co je? Stalo se něco?
Říkala jsem si, jak se asi máš.
- Já? - Co je nového?
- O co jde? - Víš, na co narážím.
Vím.
Zajímá tě, co k holkám cítím, že?
Ano.
Víš, co se děje?
- Všiml jsem si, samozřejmě. - Jistě.
Nedá se nevšimnout.
Tobě to muselo dojít taky.
Hana...
Nešel jsem s ní na večeři, víš?
Ano.
Myslel jsem, že to její city ke mně ochladí.
Ale nestalo se tak.
Ale já...
Vím, že k ní dřív nebo později musím být upřímný.
Ale nemůžu přijít a říct...
- Ona mi neřekla... Přesně. - Co k tobě cítí.
Přijde mi kruté jí dát kopačky,
když ani jasně neřekla, že má o mě zájem.
- Chápu. - Ale nechávat ji v nejistotě je chyba.
Vím, že to není řešení.
Nevím, co na to říct, ale...
Poznala jsem to podle tvého chování.
- Že ji nechci? - Ano.
Ale ona je tak nevinná.
- Já vím. - Tak dobrosrdečná.
V minulosti, když se něco takového stalo,
tak jsem se prostě neozval a bylo to.
Ale my se vidíme každý den.
Jsme si tak blízcí.
Myslíš, že bych o tom měl začít já?
Nebo mám počkat, až ona něco řekne?
Včera jsme si povídaly v našem pokoji.
Je smutná, když flirtuješ s někým jiným.
- Chápu. - Takže...
- Nechci ji takhle vidět. - Rozumím.
Když řeknu pravdu, tak jí jen ublížím.
Má tě opravdu ráda, takže ji to samozřejmě bude bolet.
- Že? - Ano.
Ale nedá se nic dělat.
- A co Vivi? - S Vivi...
Myslím, že je krásná
a je s ní zábava.
Můžu ji i poprosit o radu. Myslím, že je skvělá.
Ale ona chce do Hollywoodu.
- Takže se bojíš budoucnosti? - Jo.
Chce pracovat v Americe.
A já nechci vztah na velkou vzdálenost.
Takže se ti líbí.
Ale když to vezmeš realisticky...
- je to komplikované. - Jo.
A i kdyby se náhodou rozhodla zůstat v Japonsku,
stejně by to nebylo ono.
Moje sny jsou moje priorita.
A nechci, aby se ona vzdávala svých,
jen aby podporovala mě. To nechci.
Rozumím.
Měl bych si promluvit i s Vivi?
To je těžká otázka.
Ale když už víš, že by to neklapalo...
Možná se ti líbí,
ale pokud jsou pro tebe důležitější priority...
- O tom to je, že? - Jo.
Když víš, že by to neklapalo, měl bys jí to říct.
Taky si myslím.
- Máš pravdu. - Jo...
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020
Překlad titulků: Jan Tvrdík